„Minekutána pedig megszűnt a háborúság, magához hívta Pál a tanítványokat és tőlük búcsút vévén, elindult, hogy Macedóniába menjen. Miután pedig azokat a tartományokat eljárta, és intette őket bő beszéddel, Görögországba ment. És ott töltött három hónapot. És mivelhogy a zsidók lest hánytak néki, amint Szíriába készült hajózni, úgy végezte, hogy Macedónián át tér vissza. Kíséri pedig őt Ázsiáig a béreai Sopater, a Tesszalonikabeliek közül pedig Aristárkhus és Sekundus, és a derbei Gájus és Timótheus; Ázsiabeliek pedig Tikhikus és Trofimus. Ezek előremenvén, megvárnak minket Tróásban. Mi pedig a kovásztalan kenyerek napjai után kievezünk Filippiből, és mentünk őhozzájuk Troásba öt nap alatt; hol hét napot tölténk. A hétnek első napján pedig a tanítványok egybegyűlvén a kenyér megszegésére, Pál prédikál vala nékik, mivelhogy másnap el akar menni; és a tanítást megnyújtá éjfélig. Vala pedig elegendő szövétnek abban a felházban, a hol egybe voltak gyülekezve. Egy Eutikhus nevű ifjú pedig ül vala az ablakban, mély álomba merülve: és mivelhogy Pál sok ideig prédikált, elnyomatván az álom által, alá esik a harmadik rend, házból, és halva vették föl. Pál pedig alámenvén, reá borult, és magához ölelve monda: Ne háborogjatok; mert a lelke benne van. Azután fölment, és megszegi a kenyeret és evék, és sokáig, mind virradatig beszélgetvén, úgy indula el. Felhozzák pedig az ifjat elevenen, és felette igen megvigasztalódnak. Mi pedig előremenvén a hajóra, Assusba evezünk, ott akarván fölvenni Pált; mert így rendelkezett, ő maga gyalog akarván jőni. Mikor pedig Assusban összetalálkozott velünk, felvévén őt, mentünk Mitilénébe. És onnét elevezvén, másnap eljutánk Khius ellenébe; a következőn pedig áthajózunk Sámusba; és Trogilliumban megszállván, másnap mentünk Milétusba. Mert elvégezte Pál, hogy Efézus mellett elhajózik, hogy ne kelljen néki időt múlatni Ázsiában; mert siet vala, hogy ha lehetne néki, pünkösd napjára Jeruzsálemben legyen.” ApCsel 20,1-16

Itt rögtön a legelső versben egy nagyon vigasztaló megjegyzés van. Azt mondja: „Minekutána pedig megszűnt a háborúság”. Tudniillik az van ebben, hogy mindennek vége van egyszer. A jónak is, de a rossznak is. Aminek már alig bírja kivárni az ember a végét, annak is vége van egyszer. Íme, ez az Efézusi lázadás, bármilyen kellemetlen, ijesztő méreteket öltött, végül mégiscsak megszűnt. Pedig igazán nagy tűz volt ez, úgy nézett ki, mintha a pokol szabadult volna ki arra a városra és arra a gyülekezetre, és pláne Pálra. Úgy nézett ki, mintha kárba veszne hamarosan minden, amit Pál ott három esztendőn keresztül épített. De azután ahogy jött ez a tűzvész, úgy el is ment. Emlékezünk talán még a Bibliából arra, hogy milyen kilátástalannak látszott az Ótestamentumban Dávidnak az idejében Absolonnak a lázadása, amikor Dávid ellen lázította szinte majdnem az egész népet. És amikor Dávidnak menekülnie és bujdosnia kellett a fia és az őhozzá pártolt emberek elől, s amikor az élete is veszedelemben volt úgy, hogy nem egyszer sírva is fakadt Dávid és úgy bujdosott egyik helyről a másikra, valami nagy-nagy megpróbáltatáson ment keresztül ez az ember. És azután ennek a lázadásnak is egyszer vége lett. Jó ezt tudni, mert jön ám még egyszer egy nagyon nagy megpróbáltatás az Isten népére. Jézus is beszél róla, az apostolok is beszélnek róla, az antikrisztusi időnek a nagy felfordulása. Amikor azután igazán úgy fog majd kinézni, hogy Jézusnak és az egész egyháznak az ügye végveszedelembe jut, az lesz majd az igazi nagy megpróbáltatás, az igazi nagy tűz. Azt gondolná az ember, hogy ebben a tűzben elég minden, ami addig igaz, szép volt, jó volt. De íme, mint ahogyan a Demeter-féle lázadásnak is egyszer vége volt, az antikrisztusi időknek is egyszer vége lesz. Ezért nem kell félni, mert elmúlik. Mert minden elmúlik egyszer! Akármilyen veszedelmes is egy-egy helyzet, akármilyen kilátástalannak látszik is néha az ember számára egy-egy út, egyszer annak az útnak is vége lesz. Éppen ma kaptam egy nagyon kedves levelet egy olyan valakitől, akit pár hónapon keresztül látogattam. Először az ideggyógyintézetben, majd a sebészeten és ismét az ideggyógyászaton. Egy idős kollégám az illető. Valóban olyan állapotban volt, hogy sem ő, sem a hozzátartozói már egyáltalán nem reménykedtek abban, hogy ez még lehet valaha jobb. Emlékszem rá, amikor ott ültem mellette és simogattam a karját és próbáltam őt meggyőzni arról, hogy Istennek van hatalma arra, hogy megváltoztassa ezt a helyzetet, én magam is bizony nem nagy meggyőződéssel, inkább csak úgy kötelességszerűen próbáltam őt így vigasztalni. Ő pedig elhárított magától mindent és azt mondta, hogy nem lesz ez már soha jobb. Nem is akart meggyógyulni, mert ő már belefáradt a dolgokba. Éppen ma kaptam tőle egy levelet, amelyben boldog hálaadással írja, hogy Isten megkönyörült rajta és annak a nagyon-nagyon sötét útszakasznak, amin végigvitte az Isten, elérkezett a végére. És kiderült fölötte az ég. Nagyon boldog, mert az orvos azt mondotta neki, hogy egy hónapos pihenés után felkelnie is szabad. Visszaadja az Úr a szolgálatot is néki a vidéki gyülekezetben. És most tele van ujjongással és örömmel az egész levél. Én is azonnal válaszoltam neki és hálát adtam vele együtt az Úr Istennek az Ő szabadító kegyelméért. Egy élményem jut ezzel kapcsolatban eszembe. Talán más is tapasztalta már, aki repült. Én életemben háromszor repültem. Az egyik ilyen repülésem nappal történt és emlékszem reá, hogy amikor lent, alattam 6-7 kilométeres mélységben láttam a földet, mint egy térképet, láttam a felhőknek az árnyékát. Láttam, hogy ez a hatalmas folt alattam ez a város, ez a falu, ez az út, ez a vidék felhő alatt van, eltakarja a felhő a napot előle. Azután láttam, hogy arrébb, amaz a falu, amaz a város nincs felhő alatt, ott süt a nap. És úgy elgondoltam, hogy azok ott nem látják, amit én itt fölülről látok, ők csak azt látják, hogy beborult fölöttük az ég. Amodább pedig szépen süt a nap, és majd ha a felhő tovább megy, akkor fölöttük is kiragyog a napsugár. Sokszor, amikor ilyen felhő alá érkezik az életünk, nem gondoljuk meg azt, hogy az a felhő el is vonulhat a fejünk fölül. És mint ahogyan a Demeter-féle lázadásnak is eljött a vége, úgy a mi problémáink és sötét utjaink is egyszer napsugárba érkeznek újból az Úrnak a kegyelméből. És különösen reménykedhetünk mi ebben, mert mi tudjuk azt, hogy a legvégső kimenetele a mi utunknak az a lehető legjobb, a legreményteljesebb, a legboldogabb. Az utunknak a legvége egészen bizonyos, hogy minden problémának a teljes megoldását hozza. Mert azt tudjuk, hogy Krisztus győz és mi ezt a győztes Krisztust várjuk, Őfelé haladunk, Őeléje megyünk akármilyen úton. És ez adhat erőt azoknak a terheknek is a hordozásához, amelyek esetleg közben, addig reánk nehezednek. És onnan, az útnak a legvégéről visszanézve, úgy fogunk majd beszélni azokról az ijesztő árnyékokról, amelyek itt olyan nagyon kellemetlenekké, veszedelmesekké tették akkor az életutunkat, mint ahogyan most, majdnem 25 esztendő távlatából emlékszünk vissza az ostromnak a nehézségeire. Akkor is úgy voltunk, hogy jaj, hát ennek már sohasem lesz vége! És íme, egyszer csak annak is eljött a vége és kiderült az ég. Tehát „minekutána megszűnt a háborúság”. Így kezdődik ez a fejezet. De Pál szolgálatának is eljött a vége. Azt tudjuk, hogy három esztendeig szolgált itten Efézusban Pál éjt nappallá téve. Nem a lázadás vetett véget az ő szolgálatának, hanem egészen egyszerűen letelt az ideje, az Úrtól rendelt ideje. Mostan megint egészen más megbízatása van, tovább kell mennie néki. Tehát nemcsak a kellemetlen idő, nemcsak a problémákkal és ijesztő árnyakkal teli idő telik le, hanem a kegyelmi idő is letelik. Az áldással teli idő is elmúlik egyszer. Ezért jó kihasználni ezt az időt, amíg tart. Mert sohasem tudjuk, hogy meddig tart. Én mindig újra és újra visszagondolok arra, hogy mintegy 15-20 esztendővel ezelőtt Isten ebben az országban valami egészen különös kegyelmi időt adott a mi népünknek. A szó szoros értelmében csak úgy zúdult az áldás mindazokra, akik hallgatták valahol Istennek az Igéjét konferenciákon, templomokban. Tényleg valami csodálatos ébredési időszak volt. És elmúlt! És borzalmasan sajnálhatja mindenki, aki kimaradt belőle. Aki nem használta ki azt az időszakot, amikor tényleg olyan sűrítve érződött az Isten Lelkének a jelenléte itt, ezen a földön. Persze ez nem azt jelenti, hogy most már késő, mert még mindig lehet. Még mindig tart egy bizonyos fajta kegyelmi idő. Mindaddig tart ez a kegyelmi idő, ameddig egyáltalán lélegzetet tudunk venni, amíg a szívünk utolsót nem dobban. Ezt a kegyelmi időt, jaj, el ne szalasszuk! Mert annak is eljön egyszer a vége! Azt olvassuk azután a második versben: „Minekutána pedig azokat a tartományokat eljárta, és intette őket bő beszéddel, Görögországba ment és ott töltött három hónapot.” Megdöbbentő ennél a Pálnál, hogy az ő munkakedve és az ő munkaereje nem csökken. Soha. Pál apostolnál nem olvassuk soha azt, hogy megfáradt. Pedig az azután igazán elképzelhető lett volna egy ilyen életben, hogy megfárad, hogy egy időre visszavonul, hogy azt mondja, egy kis időre hadd pihenjek. Pálnál ilyesmi nincs egyáltalán. Pedig három évig napról-napra hirdette az Igét ottan Efézusban és sok mindenféle nehézséggel meg kellett küzdenie. Valahogyan úgy tudnám mondani: Pálnak nem volt ideje arra, hogy fáradt legyen. Pedig igazán sok problémával kellett megküzdenie: megkövezés, börtön, vessző. Azután az idő is elmúlt őfölötte is. Úgy emberileg szólva itt lett volna most már az ideje, hogy nyugalomba vonuljon. Nem! Ő nem tud megnyugodni, ő most is tovább megy, őt a Lélek most is tovább hajtja, amíg azt tudja, hogy emberek, kárhozat felé menő emberek megfordulhatnak azon az úton, ha meghallják a Krisztus evangéliumát, addig ő nem tud nyugodni, addig ő csak egyet tud tenni: hirdeti a Krisztust mindenfelé. Milyen hamar meg tudunk mi fáradni. Még csak nem is kell, hogy olyan nehézségekkel küzdjünk meg, mint Pál, hanem egészen egyszerűen belefáradunk. Pedig az Úrnak a szolgálatában nincs szabadság, nincs vakáció. Isten gyermeke a szabadsága idején is szolgálatban áll. És aki nincs permanens szolgálatban az Úrnak a szolgálatában, az egészen egyszerűen nincs kapcsolatban az Úrral. Jó lesz figyelembe venni éppen most, nyár elején, amikor talán mások is velem együtt arra gondolnak, hogy mikor mennek vakációzni. A vakáció idejében is szolgálatban maradunk. A harmadik vers azt mondja: „Mivelhogy a zsidók lest hánytak néki, amint Szíriába készült hajózni, úgy végezte, hogy Macedónián át tér vissza.” Tehát eredetileg hajóval akart visszatérni Jeruzsálembe, de azután valamiképpen tudomására jutott néki, hogy összeesküvést szőnek ellene azok, akik eddig is az életére törtek és ezért megváltoztatta a tervét. El tudom képzelni, hogy talán ki akarták volna dobni a hajóból, mert annyira fel voltak bőszülve ezek a judaisták - így szokták ezeket nevezni -, annyira fel voltak bőszülve Pál ellen, hogy mindenre képesek voltak, hogy eltegyék láb alól. Ez jó alkalom lett volna, a hosszú hajóút alkalmával bőven lett volna alkalom, hogy áthajítsák a korláton. És azután megszabadulnak tőle. Itt egyenesen az áll, hogy lest állítottak néki. Tehát titokban valamiféle szervezkedés készült az élete ellen, de csodálatos dolog, hogy Pál tudomást szerzett róla. A titkos terv kiderült. Hogyan tudta meg Pál? Hát nyilván úgy, hogy amikor titokban szervezkedtek ezek az úgynevezett judaisták, akkor elfeledkeztek egy láthatatlanul jelenlévő tanúról, Aki mindent lát, és Aki mindent hall, és Akinek a tudta és akarata nélkül nem történhetik semmi. Nagyon reálissá válik az, az Ige, amit így olvasunk: „Nincs olyan rejtett dolog, ami ki ne tudódnék.” (Mt 10,26) A titok sohasem marad titok, mindig kiderül. Vagy Isten gondoskodik róla, hogy kiderüljön, mint itt, vagy talán a Sátán gondoskodik róla, hogy kiderüljön, hogyha az érdeke úgy kívánja. De hogyan viszonyul az apostol ehhez az egész dologhoz, ehhez az ellene szőtt összeesküvéshez, szervezkedéshez? Azt olvassuk, hogy rögtön elhatározza, hogy nem hajóval teszi meg az utat, hanem szárazföldön, Macedónián át tér vissza. Sokkal nagyobb út, sokkal fáradságosabb, de mégsem követi az első tervét, hanem rögtön elhatározza magát egy újra. Igazán hívő ember nem cseréli össze az Istenben való bizalmat az istenkísértéssel. Mert istenkísértés lett volna Pál részéről, tudva azt, hogy milyen veszedelemben forog, mégis megmaradni az első terve mellett. Isten gyermekének néha a józanészre is hallgatnia kell. Nem félelemből megy ő egy másik úton, hanem egészen egyszerűen józan megfontolás alapján. Szabad használnunk a józan értelmünket is egy-egy döntés előtt, hogy melyik a helyes út. Mert Isten néha nem természetfölötti úton vezet bennünket, hanem egész egyszerűen a józan belátás útjain. Érdekes, hogy milyen sokan kísérik el Pált ezen az úton. Ázsiáig a béreai Sopater, a Tesszalonikabeliek közül pedig Aristárkhus és Sekundus, a derbei Gajus és Timótheus, az Ázsiabeliek közül pedig Tikhikus és Trofimus. Azután pedig látjuk az ötödik versből, hogy "megvárnak minket", tehát aki írja az Apostolok Cselekedeteiről írott könyvet - azaz Lukács. Heten is kísérik Pált ezen az úton. Olyan jó látni azt, hogy aki igazán az Isten szolgálatára szenteli az életét, annak mennyi kedves testvére van akkor is, ha egyébként egy szál magában áll az egész világon. Pálnak nem volt családja, nem volt felesége, szüleiről sem tudunk semmit, nyilván ebben a korban már nem is éltek, és fizikai értelemben vett testvéreiről sem tudunk semmit. Tehát tényleg teljesen magányos emberként rótta a világot és mégsem volt magányos lény. Sok jó barátja, sok jó testvére van mindenütt. Sőt, ahol csak járt, ott mindenütt maradtak vissza olyan emberek, akik az ő hitének a gyümölcsei, az ő szolgálatának a gyümölcsei. Hiszen azok a helyek, amelyek itt föl vannak sorolva: Bérea, Tesszalónika, Derbé stb., ezek mind-mind olyan helyek, ahol már korábban megfordult Pál. Tehát itt mindenütt voltak ilyen testvérei, akik az ő szolgálata révén jutottak el a Krisztussal való közösségre, jutottak el az üdvösségnek a megtapasztalására itt a földön. Mindenütt lelkek ébredtek az ő szolgálata nyomán. Mennyi gyümölcse volt ennek a vékony, kiaszott fának! Elgondoltam, hogy én egy életen át milyen rengeteg városban és faluban jártam már és mindegyikhez fűződnek emlékeim. De vajon maradtak-e vissza gyümölcseim? Maradtak-e ott olyan lelkek, akik az én hitem gyümölcseiként tekinthetők, az én szolgálatom eredményeként ismerkedtek meg az élő Jézussal? Mert az Úr gyümölcsöt keresett a fügefán. És rajtunk is a gyümölcsöt keresi. A gyümölcs az a valami, amelyben a fának az élete tovább él. A mi hitünknek a gyümölcse egy olyan lélek, amelyben tovább él az a hit, amely bennünk lángra kapott. A mi szolgálatunk eredményeként él tovább. Vannak-e ilyen gyümölcsei az életünknek? Pedig ezért volnánk egyáltalán a földön még! Gyümölcstermő életként kellene élnünk az életünket! Ez nemcsak apostoli jog, ez általános kötelessége a hívő embernek! Azután van itt egy nagyon érdekes jelenet: amikor Troászba megérkeznek és ottan hét napot töltenek el, és a hétnek első napján a tanítványok egybegyűlvén a kenyér megtörésére - tehát a kis troászi gyülekezet istentiszteletre gyűlik össze, a kenyérnek a megszegésére - és mivel Pál éppen ott van, prédikál nékik, mert másnap el akart menni és a tanítást megnyújtotta éjfélig. Tehát Pál ez alkalommal hosszan prédikált. Talán azért is nyújtotta meg éjfélig és azért igyekezett még sok mindent elmondani, mert tudta, hogy ez az utolsó prédikációja Troászban és ezen az egész környéken. És amikor az ember azt tudja, hogy ennek a gyülekezetnek utoljára beszél, akkor igyekszik nagyon belesűríteni mindent, ami a legfontosabb, igyekszik elmondani mindent, amiről azt gondolja, hogy még tartozik vele. Gondoljátok csak el, ha mi tudnánk azt, hogy utoljára beszélünk a fiunkkal, a lányunkkal, a feleségünkkel, hogy mi minden sűrített mondanivalónk lenne még akkor! Én nem csodálkozom rajta, hogy Pál nem tudta abbahagyni, hanem beszélt, éjfélig megnyújtotta a prédikációt. Nem tudom, emlékeztek-e reá, legalább 20 éve már annak, hogy egyszer én itt a gyülekezetben olyan evangélizáció-sorozatot rendeztem - nem tartottam, hanem rendeztem -, amelynek az volt a címe: „Mintha utoljára”. Hat napon keresztül hat különböző lelkipásztort hívtam meg - többek között én magam is szolgáltam -, és minden lelkipásztort arra kértem, hogy úgy prédikáljon, mintha utoljára prédikálna. Nem mondtam meg, hogy ki miről beszéljen, csak ez volt a szempont, hogy mintha utoljára hirdetné az Igét. És a gyülekezetet így hívtam meg erre az evangélizációs hétre, hogy ki-ki úgy jöjjön, mintha utoljára hallgatná. Hát megdöbbentő volt. Tehát valahogy így volt Pál is. Nem is csak mintha, hanem ő tudta azt, hogy utoljára! Tehát ebben a tudatban hirdette az Igét. És íme, olyan mosolyogni való az, hogy még egy ilyen összejövetelen is előfordul, hogy valaki elalszik. Ez az Eutikhus. Jézus mellett is elaludt egyszer három tanítvány: Péter, János és Jakab. És éppen a Gecsemánénak a kertjében, amikor Jézus a haláltusáját vívta. És ezeknek az alvó tanítványoknak mondta Jézus azt, hogy: „Vigyázzatok és imádkozzatok, mert jóllehet a lélek kész, de a test erőtelen”. Nem mindig az unalmas prédikáció jele az alvás. Inkább talán a test fáradtsága. A test fáradtsága rátelepedik a lélek készségére és befolyásolja. De biztosan nem volt unalmas az, amit Pál ott mondott abban a hosszú prédikációban. Viszont másfelől az is igaz, hogy a mai emberek nagyon nehezen viselnének el egy ilyen hosszúra nyúlt prédikációt. A mai ember türelmetlen, a mai ember siet. Hogy mennyire nem Pál volt a hibás abban, hogy ez a fiatalember kizuhant a harmadik emeletről és meghalt, mutatja az, hogy csoda történt mégis. A halott feltámadt. Isten igazolta a hosszúra nyúlt igehirdetést. Az ördög meg akarta zavarni ezt a nagyon áldott, utolsó alkalmat, de az Isten nem engedte. És éppen az által az eset által még sokkal jobban megáldotta Pálnak a szolgálatát, hosszú igehirdetését. És egészen biztos vagyok benne, hogy nemcsak ez a halott Eutikhus támadt föl, hanem nagyon sok lélek támadt ezen az éjszakán új életre. És ma is az lenne minden gyülekezeti alkalomnak az igazi áldása, hogy halottak támadjanak új életre. Van itt azután még egy nagyon érdekes apróság. A 13. versben ezt olvassuk: „Mi pedig előremenvén a hajóra, Assusba evezünk, itt akarván felvenni Pált; mert így rendelkezett, ő maga gyalog akarván jőni. Mikor pedig Assusban összetalálkozott velünk, felvévén őt, mentünk Mitilénébe.” Hát sajnos nem néztem meg a térképen, hogy az a távolság mekkora volt, de minden esetre volt egy olyan szakasza az útnak, amit Pál teljesen egyedül akart megtenni. Elvált a kísérőitől, azok hajóval mentek tovább, ő maga pedig szárazföldi úton az egyik kikötőtől a másikig gyalog ment. Én valahogyan úgy fogom fel Pálnak ezt a furcsa rendelkezését - ő maga rendelkezett így -, hogy olyan szükségét érezte Pál apostol a teljes elcsendesedési alkalomnak. Mert van az néha így. És szükséges is az néha, hogy az ember teljesen kikapcsolódjon még a legjobb barátok köréből is és teljesen csak egyedül, négyszemközt az Istennel maradjon. Pál mintegy kiszakítja magát a barátai társaságából és vállalja inkább ezt a gyalogutat. De kellett neki egy olyan alkalom, amikor fokozottan csak az Istennel van együtt. Amikor áttárgyalja a múltat és a jövendőt, amikor az ember Őt hagyja beszélni. És amikor a szívét teljesen kiönti Előtte. Tehát nem a napi csendességnek az időszaka, ami természetesen szintén nagyon fontos; ez más, ez visszavonulás mindentől. Szinte úgy mondhatnám, hogy a naponkénti takarítás mellett szükség van nagytakarításra is. Igen, ez a nagytakarításnak az időszaka. Jézusnak is kellett ilyen időszak. Amikor az ötezer ember megvendégelése után félrevonult egy félreeső helyre, imádkozott. Otthagyta az ötezret, otthagyta a tanítványait, otthagyott mindenkit, és csak egyedül Istennel négyszemközt töltött el hosszú-hosszú időt. Ezek nem csendes percek, az ilyenek, ezek csendes órák, csendes napok. Pálnak az életében is ez a néhány napos gyaloglás ilyen csendes nap volt. Egyre nehezebb megtalálni ebben a modern életben az alkalmat a csendes napok tartására és egyre több erőfeszítésébe kerül az embernek, hogy kiszakítson az életéből néhány napot, amikor teljesen csak Istennel négyszemközt áll a lélek. Hollandiában, meg általában külföldön rengeteg ilyen alkalom kínálkozik. Nagyon sok olyan hely van, olyan otthon van, amelyik egyenesen azzal a céllal épült, hogy a lelki nagytakarítást végezni akaró embernek legyen hol elvégezni ezt a nagytakarítást. Sőt, segítenek neki benne. Vannak hétvégi csendes órák, vannak egész hetes csendes napok, ahol egészen egyszerűen bemehet bárki. Ott azután valósággal megfürdik a lelke abban a csendességben, amiben ott része van és az Igével való foglalkozásban. De ne kössük a mi elvonulásunkat ilyen lehetőségekhez, amik nincsenek a számunkra adva. Lehet ezt másképpen is. Én például nagyon szeretném a szabadságomnak az idejét teljesen erre a célra felhasználni. Egy igazi elcsendesedésre! A teljesen az Úrral való együttlétre, megújulásra szeretném felhasználni a szabadságomat. És én azt hiszem, hogy erre való a hívő embernek a szabadsága ideje. Végül még csak egy szempontra hadd hívjam fel a figyelmet. „Elvégezte Pál, hogy Efézus mellett elhajózik - tehát ki sem száll Efézusban -, hogy ne kelljen neki időt töltenie Ázsiában, mert siet vala, hogy ha lehetne neki, pünkösd napjára Jeruzsálemben legyen.” Érthetetlen Pál apostolnak ez a sietsége. Hiszen szinte állandóan a zsidók hánynak lest néki, és ennél veszedelmesebb helyre nem is siethetett volna, mint éppen Jeruzsálembe. És mégis - itt a 22. verset már nem olvastam fel, majd legközelebb beszélünk róla - ezt mondja Pál: „Most ímé én a Lélektől kényszerítve megyek Jeruzsálembe, nem tudván, mik következnek ott reám.” Tehát nem bír ellenállni az apostol annak, hogy ő el ne menjen Jeruzsálembe. Pedig a cél az, hogy Rómába menjen. Tehát pont az ellenkező irányba. És mégis keletre ment ahelyett, hogy nyugatra menne. Mindenképpen vissza akar jutni Jeruzsálembe. Általában azt hiszem, hogy két oka van annak, hogy Pál ilyen nagyon igyekszik Jeruzsálembe. Az egyik ok az, hogy nagyon komolyan a szívén viselte a keresztyén gyülekezet egységét. Ne nőjön kétfelé, két ágra szakadva a keresztyénség. Mindenképpen meg akarja akadályozni azt, hogy legyen egy páli, meg legyen egy péteri keresztyénség. Legyen egy keleti, meg legyen egy nyugati keresztyénség, vagy legyen egy zsidó meg legyen egy pogány keresztyénség. Hanem az egy tábor, az egy test maradjon az egy fő alatt. És szinte szimbolikus Pálnak, a nyugati keresztyénség nagy apostolának ez a zarándoklása keletre, Jeruzsálembe. És az, hogy ő az összes nyugati gyülekezetekben alamizsnát, diakóniai segélyt gyűjtött a jeruzsálemi gyülekezet szegényei számára. Az egységnek mintegy külső jeleként gyűjtötte és vitte a pogány-keresztyén gyülekezetek adományát a jeruzsálemi zsidó-keresztyén gyülekezetek számára. Tehát ezt is mintegy az egység fenntartása érdekében tette. Ez volt a nagy cél, ezt akarta mindenáron elérni. Mert hiszen egy másik nagy egység is lebeghetett ugyanekkor Pál szemei előtt. Tudniillik az egyház és a zsinagóga egysége. A keresztyének és a zsidók közötti egység, Isten régi népe és Isten új népe közötti teljes egység. Akármennyire megtörtént is a zsidók részéről a teljes szakítás, Isten részéről ez a szakítás soha nem történt meg, még a mai napig sem a keresztyének és a zsidók között. Akkor is, amikor a zsidók ellenségeskedése annyira nyilvánvaló volt, Pál nem adta fel a reményt az utolsó pillanatig sem. Éppen ez idő tájt írja Pál ugyancsak a római gyülekezetnek: „Igazságot szólok a Krisztusban, nem hazudok, lelkiismeretem velem együtt tesz bizonyságot a Szent Lélek által, hogy nagy az én szomorúságom, hogy szüntelen való az én szívemnek fájdalma. Mert kívánnám, hogy én magam átok legyek, elszakasztva a Krisztustól az én atyámfiaiért, akik rokonaim test szerint, a zsidókért. Akik izraeliták, akiké a fiúság és a szövetségek, meg a törvényadás, és az istentisztelet, meg az ígéretek. Akiké az atyák, és akik közül való test szerint a Krisztus, Aki mindeneknek felette örökké áldandó Isten." Csodálatos az apostolnak ez a felelősségérzete a zsidókért, akiktől pedig mindig a legnagyobb üldözést, sok kellemetlenséget kellett elszenvednie. Azt mondja, hogy szinte a saját üdvösségét adná oda azért, hogy az egyházat és az Izráelt összetartsa. Ezért akar mindenképpen Jeruzsálembe menni. De előbb még egy nagyon megható jelenet történik itten Milétoszban, amikor magához hívatja a gyülekezet véneit és búcsút vesz tőlük. De majd ha Isten éltet bennünket és újra találkozunk, akkor ezzel a jövő keddi alkalommal foglalkozunk. Ámen. 

1969. június 9. kedd (férfi bibliaóra) Dr. Joó Sándor